Структура управління виробничими відносинами
Зміст наочної області діяльності управлінського персоналу є безліччю виробничих системотехнологій. Вибір і об'єднання технологій в єдиний процес встановлення виробничих відносин є власне процес управління в економіці. Саме виробничі відносини є головним об'єктом управління для інноваційного менеджера. В основному це робота по переосмисленню суб'єктом (персоналом фірми) початкової інформації про виробничий процес і стан виробничої системи в цілому, яку повинен виконувати інноваційний менеджер.
ОБ'ЄКТ УПРАВЛІННЯ
Рис.3.1. Структурна схема управління виробничими відносинами:
ІІ — початкова інформація; СУ — суб'єкт управління; СПН — соціальні наслідки нововведень; 1 — збір даних і виділення помилок;
2 — аналіз наслідків застосування; 3 — вибір варіантів стратегій;
4 — вироблення управляючої дії
Управління виробничими відносинами в ринковій економіці можна вважати успішним, якщо воно забезпечує конкурентоспроможність виробничої системи в цілому. Сучасне поняття "конкурентоспроможність" складне і синтетичне. Воно включає безліч соціально-економічних чинників, що визначають стан і рівень розвитку виробничої системи, зокрема таких:
• технологія управління об'єктом;
• рівень техніко-економічної підготовки персоналу;
• науково-технічний рівень розвитку суспільства;
• економічний і політичний потенціал виробничої системи (закони, капітал, ресурси, економічна привабливість);
• можливість задоволення інтересів в конкретному виді діяльності.
Міжнародна практика показує, що самі по собі інновації не приносять успіху, навіть якщо співробітники достатньо грамотні і старанні, але не продумана організація виробництва, відсутні підприємницька енергія і талант у керівників, недостатньо розвинена інтуїція на новітні технології. Провідні економісти вважають, що сучасне суспільство занурене в технологічний простір, і треба тільки знайти свій шлях. Кожна з технологій розвивається з урахуванням попереднього досвіду, якому супроводять технічні і економічні, соціологічні і екологічні, політичні і організаційні проблеми.
Вибрати технологію, необхідну в даних виробничих умовах, часто важко. Тому важливо уміти користуватися оперативним аналізом і наявними класифікаціями.
Загальні ознаки класифікації сучасних виробничих технологій
Вид технологій | Ознака |
Творчі, подвійного призначення, руйнівні Прості, складні Первинні, конверсійні Виробничі, наукові, освітні Високого рівня, середнього, низького Сталі, прогресуючі, розвиваються, застарілі Професійні, ноу-хау, аксіоматичні | Значення для суспільства Пріоритети створення Область застосування Потреба в ресурсах Якість переробки технологічних середовищ Динаміка розвитку Рівень опису |
Інноваційний менеджмент вирішує задачу раціонального підбору і з'єднання, різних по вигляду технологій у взаємозв'язаний конгломерат, який і забезпечує підприємницький успіх в бізнесі. Ефективність технологій характеризується різними показниками. Найважливішими для підприємця є наступні:
• продуктивність праці за умови реальної завантаженості персоналу;
• інтенсифікація виробництва;
• витрати на виробництво;
• собівартість продукції (робіт, послуг);
• питома витрата енергії, сировини, напівфабрикатів на одиницю продукції;
• кількість корисного продукту, витягуваного з одиниці сировини;
• екологічна чистота і якість готової продукції (робіт, послуг);
• безвідходна вживаних технологій. Кожна з технологій акумулює в собі життєво важливу для суспільства інформацію:
• духовне життя, релігію, писемність, державний пристрій;
• історичні описи, архіви, музеї, зразки техніки;
• способи збереження інформації (картотеки, магнітні носії і т. д.);
• способи опису технологій (схеми, креслення, математичні і хімічні формули, фотографії, голографічні зразки).
Особливості управління виробництвом енергетичних продуктів
Особливість енергетичних продуктів полягає у тому, що вони не є кінцевими для отримання результатів праці в матеріалізованій або інтелектуальній формі. Проте енергетичний продукт має велике значення для життєдіяльності суспільства і є порцією витрат енергії всіх видів, які використовуються для створення матеріальних і інтелектуальних продуктів.
Фізично поняття "енергія" означає міру руху всіх форм матерії. Для суспільства енергія — це джерело всіх діяльних і продуктивних сил. На відміну від інших видів виробничих ресурсів енергія в процесі споживання не накопичується, а повністю розсівається природним чином або шляхом перетворення однієї її форми в іншу згідно закону збереження енергії.
У природі і суспільстві розрізняють такі види енергії: сонячну, вітрову, енергію падаючої води, ядерний, хімічний, гравій електро-, магнітостатічеськую, механічну, теплову, електричну, електромагнітну, упругостную, а також енергію фізичної і розумової праці у формі робіт і послуг, відповідних класифікації продукту і діяльності людського суспільства. Серед робіт, що виробляють енергетичний продукт, виділяють будівельно-монтажні, ремонтно-будівельні, пуско-налагоджувальні, торгово-закупівельні, по технічному обслуговуванню, проектні і ін.
До послуг відносяться медичні, фінансові, юридичні, страхові, інформаціонні, транспортні, охоронні, консультанти і ін.
Енергетика є провідною ціноутворюючою галуззю промисловості, що забезпечує інші галузі економіки і жіитлово-комунальне господарство електроенергією і теплом. Енергетична складова присутня в кожному з видів продуктів, зокрема в продуктах харчування і масового попиту. Всі виробничі технологічні процеси в промисловості, сільському господарстві, на транспорті, у сфері обслуговування пов'язані з підвищенням енергоозброєності праці і розширенням масштабів використовування енергії.
Об'єми виробництва всіх видів енергії в світі зросли з початку XIX в. майже в 10 разів і досягли 9млрд т в перерахунку на умовне паливо (1кг умовного палива = 7000ккал). Темпи світового приросту виробництва електроенергії в 3-4 рази перевищують темпи приросту народонаселення миру. Це пов'язано з тим, що електроенергія має великі переваги в порівнянні з іншими видами енергії:
• легко перетворюється на інші види енергії (механічну, теплову, світлову, звукову);
• дозволяє досягти високого ступеня концентрації виробництва і використовування в межах всього регіону;
• забезпечує найбільшу інтенсивність виробничих процесів і точність управління ними.
Науково-технічний прогрес в енергетиці визначають такі провідні галузі промисловості, як машинобудування, хімія, металургія. Застосування електроенергії в хіміко-технологічних процесах дозволило організувати нові види виробництв: електроліз, електрометалургію, електрозварювання, електрозв'язок, підприємства електротранспорту, випуск електропобутових і наукових приладів і т.д.
У економіці будь-якої розвиненої країни енергетика є складним комплексом виробничих систем, що безперервно розвиваються, структурно об'єднаних по однорідності економічного призначення вироблюваного продукту — електроенергії. Всі підприємства енергетики мають статус юридичних осіб, а енергетика є провідною ланкою паливно-енергетичного комплексу (ТЕК) державного господарства, куди входять також нафто-, газо- і вугледобувні галузі.
Для планування і управління роботою підприємств-енергоспоживачів велике значення має оцінка загальної потреби в енергії, потужностей і режимів споживання, які визначаються шляхом побудови графіків навантажень.
Продукція підприємств, що виробляють енергію, розрізняється по видах:
• валова продукція — кількість електроенергії, відпущеної з шин станції за єдиною ціною, і теплової, відпущеної з колекторів постачальника (обчислюється в грошовому виразі);
• товарна продукція — кількість відпущеної споживачу електроенергії (тепла) з урахуванням витрат на ремонт мереж, передачу енергії, транспорт (обчислюється в грошовому виразі);
• реалізована продукція — енергія, сплачена споживачем. В цілях ефективного використовування власних енергетичних ресурсів, а також що імпортуються, в рамках державної енергозберігаючої політики введене регулювання відносин між виробниками (імпортерами) і споживачами. Енергоресурсами вважаються носії енергії (енергоносії), які використовуються в даний час або можуть бути використані в перспективі.
Основні принципи енергозберігаючої політики держави:
• здійснення державного нагляду за ефективним використовуванням енергетичних ресурсів;
• пріоритети ефективного використовування енергоресурсів;
• сертифікація енергоресурсів, а також палива енергоспоживаючого, енергозберігаючого і діагностичного устаткування, матеріалів, конструкцій і транспортних засобів;
• включення в державні стандарти на матеріали, устаткування, конструкції, транспортні засоби показників їх енергоефективності;
• обов'язковість обліку юридичними особами вироблюваних або витрачаються ними енергетичних ресурсів, а також обліку фізичними особами одержуваних ними енергоресурсів;
• поєднання інтересів споживачів, постачальників і виробників енергоресурсів;
• підтримка зацікавленості юридичних осіб — виробників і постачальників енергетичних ресурсів в їх ефективному використовуванні.
Енергозберігаюча політика держави формується на основі регіональних і міжрегіональних програм у області енергозбереження. Реалізація цих програм вимагає тиражування і безперервного вдосконалення вже освоєних ефективних технологій виробництва енергії і енергопостачання. При цьому велика увага надається освоєнню виробництва нетрадиційних джерел енергії (сонячної, вітрової).
Енергоємність виробленої в Україні продукції в 1,5 рази перевищує рівень США і в 2 рази — рівень країн Західної Європи. Понад одну третину всіх споживаних в країні ресурсів витрачається
нераціонально, що приводить до неефективних витрат на їх здобич(особливо у вугільній промисловості) і збільшенню частки імпорту. Серед економічних механізмів енергозбереження найбільше значення має цінова політика держави, покликана зробити енергозбереження економічно вигідним. Необхідно врахувати, що дві третини всіх вироблюваних і імпортуються паливно-енергетичних ресурсів використовується як котельно-пічне паливо для вироблення електричної і теплової енергії. Вимагають модернізації і переоснащення енергоустановки, володіючі низьким КПД переробки енергії. Особливо великі втрати в магістральних і розподільних теплових мережах.
Транспортування енергоносіїв має великі резерви економії. Тільки за рахунок усунення втрат при залізничних перевезеннях вугілля можна заощадити мільйони тонн умовного палива.
Глибока переробка нафтових продуктів і переклад всіх споживачів на високоякісний вид палива є важливим напрямом енергозбереження. Тут технологічні резерви економії зв'язані із застосуванням дизельного автотранспорту, який на третину економічніший, ніж бензиновий. Слід мати на увазі, що по економічності вітчизняні автомобілі на 25-30 % поступаються зарубіжним. В зв'язку з цим необхідно удосконалювати також структуру вітчизняного автопарку. Особливо це торкається сільського господарства, де енергоємність валової продукції в 4—5 разів вища, ніж в США, а продуктивність праці не перевищує 10 % рівня США і Західної Європи.
Головний напрям підвищення енергоефективності — це робота із споживачами, більшість з яких не бажає цілеспрямовано економити енергію в умовах недостатньої дії ринкових стимулів. Утеплення житлових будівель з використанням приладів, контролюючих і регулюючих витрату газу, гарячої і холодної води, а також застосування ефективніших джерел світла і побутових установок принесуть чималу економію в цілому по країні. Більше половини всього потенціалу енергозбереження зосереджене в промисловості. Тільки в металургії за рахунок повного використовування вторинних матеріалів і енергоресурсів можна заощадити 3 - 5 млн. т умовного палива. Значній економії в промисловості сприятимуть такі загальнодержавні заходи:
• оснащення споживачів приладами обліку і контролю витрати енергоресурсів;
• використовування регульованого енергоприводу;
• вдосконалення структури вживаних матеріалів. З погляду соціальної корисності і державної ваги раціоналізація управління виробництвом, розподілом і споживанням енергоресурсів є найголовнішою задачею інноваційного менеджера.
Особливості управління виробництвом матеріальних продуктів
При підготовці управлінського персоналу залежно від його спеціалізації, існуючі виробничі технології групуються по галузевій ознаці відповідно до державного класифікатора.
Основними галузями виробництва матеріальних продуктів є металургійна, хімічна, легка, харчова, деревообробна промисловість, машинобудування, будівельна індустрія, приладобудування і ін.
Кожна з галузей має складну внутрішню структуру і області діяльності по кінцевих продуктах. Кожній з них властиві певні особливості використовування тих або інших виробничих технологій. Однією з галузей, що динамічно розвиваються, є хімічна. На її прикладі можна побачити багатогранність зв'язків між всіма галузями.
Хімічна промисловість є конгломератом підприємств і виробництв, що застосовують в основному хімічні технології переробки середовищ і випускаючих кінцеві і проміжні хімічні продукти. Розвиток цієї галузі створює базу для упровадження цих технологій в суспільне виробництво, сприяє економії дефіцитних матеріалів в інших галузях, здешевлює і підвищує якість виробів, що забезпечує підвищення споживацького попиту в суміжних галузях. Так, в машинобудуванні реалізується до 40 % пластмас, 35 % фарб і лаків, 25 % хімічних волокон.
Значна частина хімічних продуктів виробляється на підприємствах металургійної, нафтопереробної, харчової, деревообробної і будівельної галузей. В зв'язку з цим виникло поняття "чиста галузь", яке визначає сукупність однорідних виробництв незалежно від їх адміністративно-господарського підпорядкування і від того, у складі яких підприємств вони знаходяться. Подібне змішення виробничих технологій характерне практично для всіх галузей промисловості, що робить розділення технологій по галузевій ознаці відносним.
Технології виробництва хімічних продуктів специфічні і мають ряд техніко-економічних особливостей в порівнянні з технологіями інших галузей. До таких особливостей відносяться наступні:
• багаторівневий характер сировинної бази, що включає використовування природного газу, відходів металургії, корисної копалини, продуктів сільського господарства і значні об'єми повітря і води;
• велика різноманітність типів і видів технологічного устаткування і вживаних машин в поєднанні з їх вузькою спеціалізацією у виробничих схемах (насоси, дробарки, сушарки і т. п.);
• висока енерго-, матеріале- і фондомісткість в собівартості хімічних продуктів (енергія — 10-12 %, матеріальні витрати — 65-85 %, амортизація — 11 %);
• широке комбінування форм організації виробництва, обумовлене комплексністю переробки сировини;
• відносно низькі витрати живої праці (у 2-3 рази нижче на одиницю продукції, ніж в машинобудуванні або в легкій промисловості).
Хімічні виробництва, як при їх створенні, так і при експлуатації вважаються найважчими. У них застосовуються складні технологічні цикли, унікальне великотоннажне устаткування, комбінування технологій і продуктової спеціалізації. Наприклад, в структуру хімічного підприємства може одночасно входити виробництво аміаку, азотної кислоти, аміачної селітри, карбаміду, складних добрив і сірчаної кислоти.
В умовах перехідної економіки хімічні підприємства України переживають складний адаптаційний період. Нестабільність цін на енергоносії і перебої, пов'язані з їх імпортом, дорожнеча транспортних послуг, посилювання державних і міжнародних вимог по дотриманню екологічних норм виробництва, неплатоспроможність і порушення галузевої структури — все це привело до спаду виробництва, консервації і перепрофілювання ряду виробничих потужностей.
Переробка великих об'ємів сировини на хімічних підприємствах вимагає повної і комплексної його переробки. При цьому повинні бути виключені відвали, стоки, відходи і викиди диму, газу, пари. Повинен бути створений замкнутий виробничий цикл, в який включаються і вторинні енергоресурси, зокрема відпрацьовані повітря і вода. Створення такого циклу має виняткове соціально-економічне і екологічне значення: знижуються потреби в сировині, паливі, капіталовкладеннях, воді, очищається навколишнє середовище. З цією метою на хімічних підприємствах повинні бути передбачені замкнуті схеми водопостачання, ефективні установки по очищенню промислових стоків і газових викидів.
Основні виробничі технології хімічної галузі:
• виробництво неорганічних речовин (аміак, азотна і сірчана кислоти, аміачна селітра, мінеральні добрива і ін.);
• виробництво органічних речовин (метанол, ацетилен, ацетон, фенол, етилен, етиловий спирт, формальдегіди і ін.);
• виробництво високомолекулярних з'єднань (пластмаси, каучуки, гуми, фарбники, лаки, хімічні волокна, целюлоза, поліетилен і ін.).
З безлічі складних наукоємких виробничих технологій складається машинобудування. Основними цехами — виробництвами машінобудівельної галузі — є заготовчі і оброблювальні (ливарні, штампувальні, кувальні, зварки і т. д.), складальні, фарбування, пакувальні і ін. Проектування, створення і експлуатація вказаних виробництв мають ряд загальних принципів, основними з яких є:
• висока диференціація технологічного процесу на окремі технологічні операції, переходи, прийоми, рухи з метою мінімізації сумарних витрат всіх ресурсів;
• високий рівень спеціалізації технологічних операцій, виконуваних на одному робочому місці за певний час, що створює передумови для ефективності виробництва;
• безперервність технологічного процесу і виробництва в цілому, що пов'язане з синхронністю операцій, оптимальними режимами обробки напівфабрикату, транспортуванням, складуванням і управлінням;
• прямоточность технологічного процесу, що виключає поворотний рух і забезпечує найкоротший шлях проходження деталей і складальних одиниць на всіх ділянках;
• ритмічність, або такт випуску напівфабрикатів і виробів рівномірними об'ємами в одиницю часу;
• автоматизація і оснащення мікропроцесорною технікою, що забезпечує інтенсифікацію технології, підвищення рівня управління, якість продукції і ефективність виробництва;
• мобільність (гнучкість) технологічного процесу, тобто простота перебудови або піднадбудови на випуск інших видів виробів.
Значення машинобудування в економіці країни визначаться тим, що ця галузь створює знаряддя праці — найважливіший елемент продуктивних сил. Продукція машинобудування поставляється всім галузям народного господарства. Науково-технічний прогрес багато в чому залежить від рівня розвитку машинобудування.
Головними галузями машинобудування є верстатобудування, важке машинобудування, транспортне, енергетичне, хімічне, сільськогосподарське, автотракторобудування, атомне, аерокосмічне машинобудування і ін. У кожній галузі машинобудування існують свої специфічні технологічні методи і прийоми. Проте для машинобудування в цілому характерні спільність основних сировинних матеріалів (чорні і кольорові метали і їх сплави) і ідентичність основних технологій перетворення матеріалів в деталі (литво, кування, обробка різанням, штампування, прокат і ін.), а потім деталей у вироби (збірка, зварка, автоматична збірка і ін.).
Процес створення і виробництва виробів охоплює ряд взаємозв'язаних етапів: від розробки конструкції і технології виготовлення їх деталей, вузлів, механізмів до власне виробництва виробів, їх випробування, відправки споживачу і сервісного обслуговування.
Найважливіша роль в розвитку всієї економіки країни належить технології машинобудування — галузі науки про технологічні процеси виготовлення і складки деталей. Ця наука вивчає також методи виготовлення машин заданої якості і надійності при встановленій програмі їх випуску з якнайменшими витратами матеріалів і при високій продуктивності праці з мінімальною собівартістю.
Машинобудівне підприємство є сукупністю ряду виробництв, зв'язаних єдиним технологічним процесом. Ця залежність припускає розвинені економічні зв'язки, при яких результати роботи одного з виробництв впливають на результати роботи інших.
Органи управління машинобудівним підприємством здійснюють організацію виробничого процесу і його контроль, забезпечують розробку технічної документації, бухгалтерський облік і збут готової продукції, розробляють інноваційну стратегію розвитку.
Проблеми і особливості управління інформаційними технологіями (інтелектуальною продукцією)
На сучасному етапі НТП інформаційні технології (ІТ) найістотніше впливають на динамізм розвитку суспільства і держави. Світова економічна система давно вже вступила в епоху формування інформаційного суспільства. Це оновлене суспільство характеризується не тільки якісно новими виробничими відносинами, заснованими на комп'ютеризованих знаряддях праці і ІТ, але і новими соціальними відносинами. Україні доведеться докласти чималі зусилля, щоб наздогнати світову спільноту в цій вирішальній області людської діяльності. За даними досліджень, тільки в 1990г. об'єм світового споживання ІТ досяг 2 трлн дол., причому половина його вироблена і спожита в Північній Америці [20]. За словами президента США б. Клінтон, кожен клас американської школи в 2000г. матиме вихід в Internet. Тільки в 1980г. у сфері інформатизації США було зайнято вже близько 60 % всіх працюючих. Одночасно зменшилася чисельність працівників в промисловості і сільському господарстві. Нові спеціальності в США витісняють старі. Так, з'явився великий прошарок службовців соціальної сфери і інвестиційних банків, страхові агенти, фахівці з маркетингу, обчислювальної техніки, телекомунікацій і т.д. Всі вони залежать від інформаційного продукту як початкового матеріалу і основного результату їх діяльності. У існуючих умовах перехідного періоду української економіки масовий споживач ще не підготовлений до сприйняття нових ІТ і не бачить можливостей їх використовування для вирішення його конкретних життєво важливих проблем. Найсучасніші програмні і технічні засоби (комп'ютери, зв'язок, телекомунікації), використовувані в Україні, фактично задовольняють потреби порівняно вузьких соціальних груп. Разом з виробничими технологіями провідну роль в розвитку ІТ виконують складні поєднання різних чинників ринкових сил, існуючої в стані інфраструктури і стратегічного управління. Ці чинники породили на перший погляд різні, але взаємозв'язані "інформаційні тенденції":
1) специфічність інформаційного продукту;
2) здібність інформаційних продуктів до взаємодії;
3) ліквідація проміжних ланок у всіх сферах людської діяльності;
4) глобалізація розвитку ІТ;
5) процеси конвергенції у сфері ІТ.
Специфічність інформаційного продукту полягає у тому, що він дозволяє максимально ефективно управляти процесами, що протікають в природі і суспільстві. Інформація і знання — це щонайпотужніші ресурси розвитку суспільства і держави.
За даними досліджень, фахівці і менеджери на роботу з документами витрачають в середньому 21 % робочого часу і лише 8 % — на їх аналіз. Проте саме аналітична робота створює інформаційний продукт (рішення проблем, вироблення концепцій, стратегічне планування і т. д.) і є найважливішим видом професійної діяльності, приносячи найбільшу користь.
Приступаючи до масового упровадження ІТ, державним менеджерам необхідно ясно уявляти собі наслідки інформатизації суспільства. Широким верствам населення доведеться зіткнутися із залежністю функціонування систем інформатизації від рівня надійності бази даних і із спробами селективного розподілу інформації.
В даний час безперервно виникають елітарні прошарки, що досконало володіють базами даних, а також з'являються структурні утворення, що тяжіють до комп'ютерних злочинів (економічні правопорушення, диверсії, шпигунство, хуліганство і т. д.). Крім того, зростають можливості маніпуляції суспільною свідомістю і електронного контролю над населенням. Виникає небезпека появи соціальної диференціації через відмінність здібностей і можливостей до інтелектуальної діяльності, багато разів посиленій застосуванням ІТ. Тому при створенні інфраструктури для розвитку інформатики в державі необхідно удосконалювати законодавчу базу, а також максимально враховувати світовий досвід використовування ІТ і вживані методи централізованого соціального і економічного управління.
Здібність інформаційних продуктів до взаємодії (бази даних, мова, звук, зображення, засоби телекомунікації) заснована на поєднанні в часі всіх компонентів людських відчуттів, організації і взаємодії створюваних інформаційних систем. При цьому система кожного виробника має власну архітектуру; проте повна взаємодія окремих серійних модулів вдається одержати тільки талановитим і могутнім виробникам. Створення стандартів на апаратні і програмні засоби (дисплеї, мережі, бази даних і т. д.) підвищує здібності інформаційних продуктів до взаємодії. Уряд США виконує провідну роль в організації НІОКР, пов'язаних із стандартизацією інформаційних систем.
Ліквідація проміжних ланок — тенденція, що стрімко розвивається, в бізнесі. У зв'язку з тим, що інформаційні системи здібні до взаємодії і передачі великих об'ємів інформації в місця їх споживання, виникають всі нові і нові форми прояву тенденцій до ліквідації проміжних ланок, як між компаніями, так і усередині них. Наприклад, телемаркетінг і система замовлень "комп'ютер — комп'ютер" усувають проміжні посередницькі торгові і обслуговуючі організації. Велику кількість споживачів можуть користуватися цифровими мережами і телеуслугами, такими як телемаркетінг, теледиагностика, телеразвлечения.
З упровадженням ІТ усередині компаній перерозподіляються, а іноді і виключаються додаткові витрати, змінюється управлінська структура підприємств. Багато виробників упроваджують системи, що забезпечують своєчасні поставки за рахунок використовування сумісно з постачальниками взаємодіючих мереж управління постачанням. Це сприяє значному скороченню середньої ланки управлінського апарату.
Інформація часто виступає як основний продукт обміну при здійсненні операції, наприклад, коли закупляється програма навчання або полягає контракт на надання консалтингових послуг. У цих випадках ІТ забезпечують створення доданої вартості інформації за рахунок її обробки, зберігання, передачі і перетворення у форму, необхідну замовнику.
Глобалізація — провідна тенденція розвитку ІТ. У багатьох країнах динамічно розвиваються фундаментальні роботи у області створення штучного інтелекту. При цьому виникають несподівані області застосування ІТ, на базі яких дуже швидко розвиваються
нові крупні науково-дослідні програми, конкретні проекти і міжнародні об'єднання постачальників і виробників ІТ. Науково-дослідні і дослідно-конструкторські роботи по розвитку ІТ знайшли підтримку не тільки з боку урядів окремих країн. Вони привернули увагу керівництва ЕЕС, яка висунула обширну програму консолідації ресурсів (програма ESPRIT — Європейська стратегічна програма досліджень у області ІТ).
Процеси конвергенції у сфері ІТ обширні. Якщо раніше сферу виробництва і послуг можна було легко визначити і диференціювати навіть в ІТ, то після 90-х років XX в. інформаційні тенденції різко стали змінювати традиційні напрями. Наприклад, фірми, що спеціалізуються на наданні обчислювальних ресурсів і інформаційних послуг ("Макдоннел Дуглас", "ЕйДіПі"), перетворилися на постачальників інформаційного і іншого устаткування. В той же час традиційні виробники устаткування ("IBM", "Ванг") стали надавати інформаційні послуги і послуги телекомунікацій.
Одним з результатів конвергенції є бистроразвівающаяся тенденція серед компаній, що займаються ІТ, до об'єднання з іншими компаніями за допомогою прямого придбання або на основі різних форм корпоративної власності. До кінця 2000г. кількість щорічного злиття і операцій купівлі-продажу фірм, що займаються ІТ, наблизиться до 100млрд дол.
У Україні відчувається величезна потреба в сучасних ІТ, особливо в системах телекомунікації, які можуть забезпечувати швидкий доступ до розвиненої міжнародної телекомунікаційної мережі. Сьогодні всі компоненти системи телекомунікації знаходяться на балансі бюджету уряду [22]. Міністерство зв'язку України не має достатніх засобів для розвитку цієї важливої галузі, хоча ринок комерційних мереж украй важливий для України завдяки її ключовому розташуванню в географічному центрі Європи. Початком становлення ринку стало створення в 1992г. фірмою "AT&T" сумісно з Міністерством зв'язку України СП "UTEL" (20 % акцій у "AT&T"). У 1993г. перші мобільні мережі зв'язку були відкриті в Києві, а в 1994г. ця система була упроваджена в крупних містах країни. Почата співпраця із зарубіжними фірмами у області інтегрованих мереж на основі оптоволоконних ліній зв'язку і супутникових систем.
Одна з перешкод на шляху інтеграції України в світову економіку полягає у відсутності доступності ділової інформації про економічну і фінансову ситуацію і законодавчу базу в країні. Надання юридичних і фінансових послуг в Україні на достатньому професійному рівні все ще вельми обмежене.
- Тема 1. Інноваційні процеси. Організаційні структури інноваційного менеджменту
- Сфери організаційної діяльності іп
- Тема 2. Вибір інноваційної стратегії
- Тема 3. Управління виробничими технологіями
- Структура управління виробничими відносинами
- Тема 4. Управління інноваційними проектами
- Тема 5. Експертиза інноваційних проектів
- Тема 6. Ефективність використання інновацій
- Тема 7. Інноваційна політика
- Тема 8. Державне управління